Дами и господа, добър вечер!
"Смъртта е освобождение", казваше моят приятел.
"Ако е така, тогава какво искаш да им дадеш?"
Приятелят ми дълго мисли и после ми каза:
"Ще им подаря вечното страдание."
Графе, вече няма да бягам.
Искам да знам истината.
Действие 22: "Контраатака"
Превод: GFotaku Редакция: mrnkaloto
Генерале, наистина ли правим каквото трябва?
Сигурно се страхуваш.
Няма такова нещо като "истина"!
Истината е нещо, което трябва да създадеш сам.
Дори това да означава да се обърнеш срещу приятелите си?
Хората трябва да постигат целите си.
За да могат да видят истината!
Беше денят, преди Франц да умре.
Онзи ден, когато ми казахте
за плановете си, се почувствах празен.
Още си спомням безспирните си сълзи.
Губеха се в реката, огряна от слънцето.
Франц ми каза нещо специално.
Каза ми да не мразя. Каза, че любовта и омразата
се появяват, когато те е грижа за някого.
Графе, кажете ми! Кажете ми всичко!
Поздравления! Край на ергенския живот за Едмон!
Едмон Дантес тук ли е?
Госпожо.
Дойдохме за вас по заповед на генерал Морсер.
Той скоро ще пристигне в Париж. Ще състави кабинет
и от този ден нататък ще бъде президент.
Отведете ме при него.
Това е Фернан Мондего!
Тази сграда е под контрола на Източния космически флот!
Да не сте полудял? Та това е измяна!
Никога няма да стане! - Как смеете?
Тишина, ако обичате. - Предател!
Разпускам това събрание! Обявявам военно положение!
Преди 25 години бях младеж
на име Едмон Дантес.
Да, тогава не знаех какво е злоба и недоверие.
Живеех щастливо с баща си и годеницата си.
Едмон Дантес! Арестуван сте като заподозрян в убийството на принца!
Едмон!
Мерцедес, станала е някаква грешка! Не се тревожи!
Недейте! Едмон! Едмон!
Вие сте съучастник. - Какво казахте?
Получихме сведения.
Вие имате писмо, в което се говори
за заговора за убийството на принца.
За какво говорите?
Преди капитанът ви да почине, ви е дал едно писмо.
Да, неговата последна молба бе
да го доставя недокоснато.
Париж, улица "Кок Ерон" №13.
Господин Ноартие?
В писмото бяха имената на онези,
които бяха замесени в заговора.
Името на Вилфор също беше там.
Бях дал писмото точно на този,
на когото не биваше.
Разбирам, просто сте изпълнявали дълга си.
Дантес, нека аз да се погрижа за това писмо.
Вероятно ще ви пуснат скоро.
Много ви благодаря, господин Вилфор!
Какво да ви кажа…
Годеницата ми очаква с нетърпение завръщането ми.
А говорили ли сте с някой друг за това писмо?
Не, капитанът ми пожела да запазя всичко в тайна.
Никой друг не знае за писмото.
Чудесно!
Тук, в Париж, вярват, че принцът
е убит от чужденци, наши врагове.
Но не чужденци бяха замислили всичко.
Много хора имаха желание
да извлекат полза от подобна война.
Но…
С убийството надеждите ни за мир и благоденствие изчезнаха.
Както онези мъже пожелаха, войната продължи.
Стана дори по-жестока в желанието ни да отмъстим за убийството.
Просто е трябвало да обвинят някого.
Онези, които провалиха живота ми,
станаха важни хора в тези смутни времена.
Един от тях получи висок военен пост
и дори пожела да бъде президент.
Така се случи…
Моля ви, повикайте господин Вилфор!
Какво престъпление съм извършил?
Нищо не съм направил, кълна се! Невинен съм!
Това, което ме чакаше в замъка Иф,
бе вечното отчаяние в тъмнината.
Бях хвърлен в ужасяващ затвор, заобиколен от непознати врагове.
Станах част от онова място.
В този вечен Ад нямах правото да избера дори смъртта.
Убийте ме! Просто ме убийте по-бързо!
Вече не се страхувам от глада.
Но дори и да изчезна завинаги,
ще намеря онези, които ми отнеха всичко,
които потъпкаха живота ми
и ще ги накажа по-жестоко, отколкото дори си представят!
Дори няма да им дам смъртта! Само вечното страдание!
Приятелю…
Приятелю!
КРАЛЯТ НА ПЕЩЕРАТА Граф Монте Кристо
Приятелю.
Надежда. Скръб.
Копнеж. Смирение.
Ярост, насилие, отчаяние,
а после отново надежда.
От хиляди години очаквам
да се появи някой като теб.
Аз… Аз съм…
Ще бъда с теб.
И ти ще си с мен.
Мога да ти дам познание и сила.
Ти ще ми дадеш тяло и дух!
Албер, аз съм като Колелото на съдбата.
Да, в този момент само желанието ми
за мъст ме води напред.
Графе! Въпреки всичко, не мога да ви оставя така!
Трябва да се откажете, графе!
Само един може да заповядва на граф Монте Кристо.
И това е той самият.
Графе, нима никой не е вече достатъчно скъп за вас?
Изчезнал ли е онзи граф Монте Кристо, когото познавах?
Графе!
Татко.
Моля те, спри, татко!
Народното събрание гласува пълномощия на новия кабинет.
Военно положение!
Гражданите да предадат всички оръжия без съпротива!
Повтарям: Народното събрание гласува пълномощия на новия кабинет.
Парите ми! Паричките ми!
Обявено е военно положение!
Какво си имаме тук?
Виж какво стана!
Ето какъв е нашият свят.
Обезглави! Обезглави!
Обезглави! На смърт!
Батистан!
Отстъпи! Не ми пречи!
Вземи това!
Какво е? - Случи ли се нещо, викай.
Не го изключвай.
И не казвай на графа за него!
Подземни групички! Нелегални оръжия!
Знам всичките им тайни местенца.
Ще им покажа силата си! Продължавайте!
Повалете Триумфалната арка!
Сбирщина страхливци.
Мерцедес! Очаквах те!
Виж! Париж вече лежи в краката ми!
Никога не си искал това, Фернан.
Твоите мечти бяха изпълнени с повече надежди.
Има надежда! Болката е нужна за доброто на държавата ни!
Фернан! - Сега ти си Първа дама, Мерцедес!
От нищо не можеш да се страхуваш!
Едмон е жив и е бил толкова близо до нас.
Какво?
Онзи, който ти беше най-добър приятел.
Онзи, за когото бях сгодена.
Той се върна при нас като граф Монте Кристо.
Той е оцелял. Но как?
Онова писмо. Сега разбирам!
Значи се е върнал.
Дошъл е, за да може да си отмъсти.
Отмъщение? За какво говориш?
Ти и Едмон бяхте приятели! Какво отмъщение?
Защо Едмон би искал да ти причини зло?
Били сме приятели?
Никога не съм го смятал за приятел. Трябваше да си го разбрала!
Винаги си била такава!
Знаеш ли как нараняваш хората с тази своя наивност?
Да. Аз изпратих писмото, заради което го арестуваха!
Ако не бях го направил, сега той щеше да е богат капитан,
а моят живот щеше да е пропилян по доковете в Марсилия!
Трябваше да го направя.
Разбираш ли? Заради теб!
Твоята глупост изпрати Едмон в дълбините на мизерията!
Не мога да повярвам, че ти наговорих такива неща.
Съжалявам! Прости ми!
Мерцедес, аз те обичам.
Ела с мен.
Да напуснем Париж.
Писна ми да бъда момче за всичко!
Вечно живеех в сянката му!
Ти оставаш тук!
Оставаш тук, заедно с мен!
Никога няма да те забравя.
Благодаря ти.
Сбогом, Фернан.
Мерцедес?
Мерцедес! Мерцедес!
Мамо! Мамо, добре ли си? Мамо! Мамо!
Защо? Защо си го направил?
Аз наистина я обичах.
И теб обичах повече от всичко друго.
Татко…
Не още. Трябва да се справя и с него.
Албер!
Албер? Албер!
Не сме свършили още! - На ти!
Албер! - Ти си полудял!
Къде е Мондего?
Лошо!
Татко…
Докато той е жив, не мога да умра!
Граф Монте Кристо. Не, Едмон Дантес!
Ще ти отнема всичко, точно както ти направи с мен!
Продължавам да се моля.
За баща ми, за майка ми, дори и за теб…
Следва действие 23: "Едмон Дантес".
Чакай и винаги се надявай!